Зміст

Вступ
1. Поняття і причини економічних циклів і їх залежність від економічних криз
2. Фази економічних циклів
3. Види економічних циклів
4. Росія: криза 90-х років

Вступ

Для ринкової економіки характерні періоди переважно екстенсивного і переважно інтенсивного типів економічного зростання. В основі такого чергування лежить перш за все циклічність економічного руху.
Циклічність економічного розвитку — це безперервні коливання ринкової економіки, коли зростання виробництва зміняється спадом, підвищення ділової активності — пониженням. Циклічність характеризується періодичними зльотами і падіннями ринкової кон'юнктури. Періоди підвищення економічної активності характеризуються переважно екстенсивним розвитком, а періоди пониження економічної активності — початком переважно інтенсивного розвитку. Отже, цикл є постійною динамічною характеристикою ринкової економіки, без нього немає розвитку економіки [1].
Історичний досвід світового економічного розвитку показав, що розвиток йде не по прямій, поступово і еволюційно-набираючої висоту. Економічний розвиток індустріальних країн за останні два століття показав, що макроекономічна рівновага постійно порушується і що сам процес економічного розвитку є чергуванням еволюційних і революційних періодів. Видатний австрійський економіст Йозеф Шумпетер (1883-1950 рр.) синтезував рівноважні і нерівноважні етапи економічного розвитку і запропонував трьохциклічну схему коливальних процесів в економіці, які здійснюються як би на трьох рівнях ринкової економіки. Йдеться про короткі, середні і довгі цикли. [3].

1. Поняття і причини економічних циклів і їх залежність від економічних криз

Макроекономіці властиві два стани:
а) стан рівноваги, коли економічне зростання йде немов по прямій траєкторії (випуск продукції збільшується пропорційно зростанню виробничих чинників); би) стан нерівноваги (незбалансованості), коли господарський розвиток випробовує коливання в динаміці виробництва. Саме такий стан найхарактерніший для макроекономіки.
Економічні коливання є відхиленнями від стабільного стану найважливіших параметрів економіки - об'єму виробництва, рівня цін, зайнятості населення, норми прибутку і ін.
Економічний цикл — це форма руху і розвитку ринкової економіки.
В економічній літературі цикли різної тривалості отримали назви на ім'я їх дослідників. Так, цикли тривалістю 3-4 року іменуються як цикли Китчина, 10-річні цикли — цикли Жугляра або цикли Маркса, 15-20-річні цикли — цикли Коваля, 40—60-річні цикли — цикли Кондратьєва.
Основу економічного циклу складають періодично виникаючі економічні кризи. Рух виробництва від однієї економічної кризи до початку іншого і називається економічним циклом [1].
Можна дати найзагальніше визначення кризи. Економічна криза - це значне порушення рівноваги в господарській системі, часто що супроводиться втратами і розривом нормальних зв'язків у виробництві і ринкових відносинах, що кінець кінцем веде до дисбалансу функціонування економічної системи в цілому. В свою чергова рівновага - стан економічної системи, при якому забезпечена балансова ув'язка ресурсів і мети господарського розвитку.
Все різноманіття криз можна класифікувати по трьох різних підставах.
Перша підстава - по масштабах порушення рівноваги в господарських системах.
Загальні кризи охоплюють все національне господарство. Часткові розповсюджуються на яку-небудь одну сферу або галузь економіки.
Так, фінансова криза - глибокий розлад державних фінансів. Воно виявляється в постійних бюджетних дефіцитах (коли витрати держави значно перевищують його доходи). Крайнім проявом фінансової кризи є неплатоспроможність держави по іноземних позиках (під час світової економічної кризи 1929-1933 рр. припинили платежі по зовнішніх позиках Великобританія, Франція, Німеччина, Італія. В 1931 р. США на рік відстрочили всі платежі по зовнішніх боргах).
Грошово-кредитна криза - потрясіння грошово-кредитної системи. Відбувається різке скорочення комерційного і банківського кредиту, масове вилучення внесків і крах банків, гонитва населення і підприємців за готівкою, падіння курсів акцій і облігацій, а також норми банківського відсотка.
Валютна криза виражається в ліквідації золотого стандарту в обігу на світовому ринку і знеціненні валюти окремих країн (брак іноземних "твердих валют", виснаження валютних резервів в банках, падіння валютних курсів).
Біржова криза - різке зниження курсів цінних паперів, значне скорочення їх емісій, глибокі спади в діяльності фондової біржі.
Друга підстава класифікації криз - по регулярності порушення рівноваги в економіці:
А) Періодичні кризи повторюються регулярно через якісь проміжки часу (інша назва - циклічні кризи). 
Б) Проміжні не дають початку повного ділового циклу і уриваються на якійсь фазі; є менш глибокими і менш тривалими.
Нерегулярні кризи мають свої особливі причини виникнення.
Галузева криза охоплює одну з галузей народного господарства і викликається зміною структури виробництва, порушенням нормальних господарських зв'язків і ін. Прикладами можуть служити криза морського судноплавства в 1958-1962 рр., криза в текстильній промисловості в 1977 р. Аграрна криза - це різке припинення збуту сільськогосподарської продукції (падіння цін на сільськогосподарську продукцію).
Структурна криза обумовлена порушенням нормальних співвідношень між галузями виробництва (однобоким і потворним розвитком одних галузей в збиток іншим, гіршому положення в окремих видах виробництва). Наприклад, в середині 70-х років виникла сировинна і енергетична криза. Третя підстава класифікації криз - по характеру пропорцій відтворювання. Тут виділяються два види криз.
Криза перевиробництва товарів - випуск зайвої якості корисних речей, що не знаходять збуту.
Криза недовироблення товарів - гострий їх брак для задоволення платоспроможного попиту населення [2].
Економічні кризи перевиробництва мають дві сторони. Одна з них - руйнівна. Вона пов'язана з ломкою, рішучим усуненням ненормальних пропорцій, що склалися, в народному господарстві. Нерідко великі надлишки товарів варварське знищувалися. От як описує такі випадки американський письменник Д.Стейнбек в романі "Кетяги гніву" (1939 р.):
"Апельсини цілими вагонами зсипають на землю. Люди їдуть за декілька миль, щоб підібрати викинуті фрукти, але це абсолютно неприпустимо! Хто ж платитиме за апельсини по двадцять центів за дюжину, якщо можна з'їздити за місто і отримати їх даром? І апельсинові гори заливають гасом з шланга, а ті, хто це робить, ненавидять самих себе за такий злочин, ненавидять людей, які приїжджають підбирати фрукти. Мільйони голодних потребують фруктах, а золоті гори поливають гасом".
Інша сторона - оздоровча. Вона неминуча, оскільки під час депресії падіння цін робить виробництво невигідним: воно не дає звичайного, середнього прибутку. Виходом з цього тупика стає оновлення основного капіталу (його активної частини - машин, устаткування). Це дозволяє здешевити виготовлення продукції, зробити її достатньою мірою прибутковою і вийти на нові, більш високі рубежі виробництва.
Отже, при класичному капіталізмі діяв мимовільний механізм циклічного розвитку макроекономіки. Вона могла не тільки входити у фазу спаду виробництва, але і без втручання держави повертатися до господарського підйому.
Кожна криза дозріває у фазах пожвавлення і підйому. Це фази стійкого розширення виробництва. В цей період збільшуються прибуток' населення і росте сукупний споживацький попит. Зростання споживацького попиту спонукає підприємців розширювати виробничі потужності і збільшувати капіталовкладення. Отже, росте попит на засоби виробництва. Збільшення загального сукупного попиту починає випереджати темпи зростання суспільного виробництва. Кругообіг індивідуальних капіталів протікає безперешкодно, знижується гострота конкурентної боротьби. Тому зменшуються стимули нових упроваджень, оновлення виробництва. Відтворювання протікає на переважно екстенсивній основі. Такий розвиток продовжується до тих пір, поки темпи зростання виробництва не починають випереджати темпи зростання платоспроможного попиту. Коли це відбувається, то наступає перевиробництво товарів, а разом з ним і економічна криза [5].
Економічна криза знаходить той, що перенакопичив капіталу, який виступає в трьох формах: перевиробництво товарного капіталу (зростання нереалізованої продукції), перенакопичило продуктивного капіталу (збільшення недовантаження виробничих потужностей, зростання безробіття), перенакопичило грошового капіталу (збільшення кількості грошей, не вкладених у виробництво). Загальним результатом перенакопичило капіталу стає зростання витрат виробництва, падіння цін і, отже, прибули.
Але економічна криза знаходить не тільки межу, але і імпульс в розвитку економіки, виконуючи стимулюючу («очисну») функцію. Під час кризи виникають спонукальні мотиви до скорочення витрат виробництва і збільшення прибутку, посилюється конкуренція. Економічна криза приводить до морального зносу засобів виробництва, не здатних забезпечити прибуткове функціонування капіталу. Він же створює стимули для оновлення капіталу на новій технічній основі. Тому криза дає початок переважно інтенсивному розвитку економіки. З ним кінчається попередній період розвитку і починається наступний. Криза — найважливіший елемент механізму саморегулювання ринкової економіки [1].

2. Фази економічних циклів

Економічний цикл включає чотири фази:
- криза;
- депресія;
- пожвавлення;
- під'їм.
Головну фазу економічного циклу складає криза (інші назви: спад, рецесія - лат. recessus - відступ). В ньому укладені основні риси циклу. З ним кінчається один період розвитку і починається новий. Без кризи не було б циклу, а періодичне повторення кризи додає ринковій економіці циклічний характер [1].
У момент рецесії спостерігається падіння рівня і темпів економічного зростання, а потім, як правило, і пряме скорочення масштабів випуску продукції. Такі явища пов'язані з перевиробництвом товарів. В цей час різко збільшуються запаси нереалізованої продукції. Відбуваються масові банкрутства (розорення) промислових і торгових підприємств, які не можуть розпродати товари, що нагромадилися. Через припинення виробництва швидко росте безробіття, скорочується заробітна платня. В суспільстві порушуються кредитні зв'язки, турбується ринок цінних паперів, падають курси акцій. Всі підприємці випробовують гостру потребу в грошах для сплати боргів, що швидко утворилися, і тому норма банківського відсотка значно зростає [2].
Але перехід до розширення виробництва і до його оновлення не може відбутися воднораз. Тому на зміну кризі приходить фаза депресії (лат. depressio - пониження, придушення). Тоді припиняється спад виробництва, а разом з ним і зниження цін. Поступово зменшуються запаси товарів. Через незначний попит збільшується маса вільного грошового капіталу і ставу банківського відсотка знижується до мінімуму.
В період депресії пропозиція товарів перестає обгонити попит, а тому між ними встановлюється рівновага (припинення випуску товарів знижує їх пропозицію до рівня попиту). В той же час створюються природні умови для виходу з кризи. Зменшення цін на засоби виробництва і здешевлення кредиту сприяє новому накопиченню капіталу, відновленню розширеного відтворювання на новій технічній основі [2].
В ході депресії ці умови закріплюються і починається період інтенсивного розвитку, який охоплює всю наступну фазу — пожвавлення [1].
Означає розширення виробництва до його передкризового рівня. Розміри товарних запасів встановлюються на рівні, необхідному для безперебійного постачання ринку. Починається невелике підвищення цін, викликане пожвавленням купівельного попиту. Скорочується б безробіття. Зростає попит на грошовий капітал, ставка відсотка збільшується [2].
В кінці фази пожвавлення стимули оновлення вичерпують себе. І наступна фаза циклу — підйом — знову починає екстенсивний розвиток.
В період підйому (інша назва по-англійськи - бум). В цей період випуск продукції перевищує передкризовий рівень. У зв'язку з цим, природно, скорочується або розсмоктується безробіття. З розширенням купівельного попиту зростають ціни на товари. Підвищується прибутковість виробництва. Збільшуються попит на кредитні засоби і відповідально зростає норма банківського відсотка.
Вперше економічна криза перевиробництва вибухнула в 1825 р. в Англії. Потім циклічне - хвилеподібний розвиток господарства став характерний для всіх капіталістичних країн. В XIX в. і в першій половині нинішнього сторіччя кризи періодично повторювалися приблизно через 10-12 років [2].

3. Види економічних циклів

До теперішнього часу економічна наука розрізняє декілька типів циклів. Самі елементарні з них — річні, які пов'язані з сезонними коливаннями під впливом зміни природно-кліматичних умов і чинника часу.
Короткострокові цикли, тривалість яких за оцінками складає 40 міс., тобто небагато чим більше 3 років, обумовлені нібито коливаннями світових запасів золота. Короткі цикли, тривалістю близько 4 років, пов'язані з рухом товарно-матеріальних запасів. Коли розміри реальних інвестицій в основний капітал зростають, накопичення товарних запасів нерідко випереджає потребу в них: їх пропозиція випереджає попит. В цьому випадку попит на них падає, виникає стан рецесії (від лат. Recessus – відступ), при якому має місце уповільнення темпів зростання виробництва або навіть спад. Таким чином, короткі цикли пов'язані з відновленням рівноваги на споживацькому і інвестиційному ринку. В економічній літературі називають “Циклами Китчина” на ім'я англійського економіста і статиста Джозефа Китчина (1861-1932 рр.).
Середньострокові, або промислові цикли (цикли Жугляра або цикли Маркса), як показала більш ніж 150-річна світова практика, можуть мати тривалість в рамках 7—12 років, хоча класичний їх тип охоплює приблизно 10-річний період. Даний тип циклічного розвитку є подальшим об'єктом нашого аналізу. Він зв'язаний з моделлю багаточинника порушення і відновлення економічної рівноваги, пропорційності і збалансованості народного господарства. В своєму класичному варіанті промисловий цикл містить чотири фази, які послідовно зміняють одну іншу: криза, депресія, пожвавлення і підйом. Чотирьохфазна структура промислового циклу в економічну науку була введена К. Марксом [3].
В дослідженнях причин середньострокових економічних циклів в даний час широке розповсюдження отримав підхід, згідно якому середньострокові цикли є слідством випадкових дій на економічну систему, так званих імпульсів, або шоків, що порушують економічну рівновагу і що викликають у відповідь коливання.
Виділяють декілька типів імпульсів:
• шоки пропозиції, що впливають на виробництво.
До них відносяться технологічні зсуви, кліматичні зміни, відкриття нових джерел сировини, коливання світових цін на сировині і т.д.;
• шоки, пов'язані з рішеннями державних органів влади на макрорівні і впливаючи явним чином на попит. Це фіскальна і грошова політика, коливання обмінного курсу, ставки позикового відсотка;
• шоки в попиті приватного сектора, такі як зміни в інвестиційних і споживацьких витратах цього сектора економіки [1].
Будівельні цикли, які часто називають “циклами З. Коваля”. Охоплюють 15-20-річний період і визначаються тривалістю оновлення основного капіталу. У зв'язку з цим можна сказати, що дані цикли мають тенденцію до скорочення під впливом чинників НТП, що викликають моральний знос устаткування і проведення політики прискореної амортизації. Американський економіст і статистик Саймон Кузнец (1901-1985 рр.) прийшов до висновку, що показники національного доходу, споживацькі витрати, валютні інвестиції в устаткування, будівлі і ін. здійснюють взаімосвязнні двадцятирічні коливання. Основною причиною цих коливань є оновлення жител і певних типів виробничих споруд.
Великі цикли мають тривалість приблизно 50-60 років; вони викликаються головним чином динамікою НТП» на чому більш детально зупинимося нижче. Довгі цикли, або довгі хвилі, закономірність яких була обґрунтована російським економістом Миколою Дмитровичем Кондратьевим (1892-1938 рр.) викликаються тим, що ринкове господарство на індустріальній стадії свого розвитку проходить через послідовно чергуючи періоди сповільненого і прискореного зростання. В період сповільненого зростання промислові цикли відрізняються більшою глибиною криз, тривалістю депресії і слабкістю підйомів. Тривалість кожного такого циклу – біля півстоліття. Н.Д. Кондратьев припустив, що науково-технічний прогрес є ендогенним чинником цієї довготривалої циклічності (від греч. endo – всередині + від греч. gemos – рід, походження). Основна причина цих циклів лежить в механізмі накопичення капіталу [3].
Статистичні дані, узяті по Англії, Франції, Німеччині і США за 140 років (з кінця XVIII - почала XIX вв.), дозволили знайти наявність циклічних хвиль тривалістю в 48-55 років. Вивчення даних, за словами Н. Д. Кондратьева, "дозволило встановити чотири важливі економічні правильності в розвитку великих економічних циклів:
а) перед початком і на початку підвищувальной хвилі кожного великого циклу спостерігаються глибокі зміни в умовах економічного життя суспільства. Вони виражаються в значних змінах в техніці (чому передують у свою чергу значні технічні відкриття і винаходи), в залученні в світові економічні зв'язки нових країн, в зміні здобичі золота і грошового обігу;
б) на періоди підвищувальной хвилі кожного великого циклу доводиться найбільша кількість соціальних потрясінь воєн, в революцій;
в) періоди пониженої хвилі кожного великого циклу супроводжуються тривалою і особливо різко виявленою депресією сільського господарства;
г) в період підвищувальної хвилі великих циклів середні капіталістичні цикли характеризуються стислістю депресії і інтенсивністю підйомів; в період пониженої хвилі великих циклів спостерігається зворотна картина". Н. Д. Кондратьев вважав, що, хоча вивчений період недостатній для остаточних висновків, існування великих циклів представляється, щонайменше, вельми вірогідним. Як перша гіпотеза для пояснення великих хвиль кон’юнктури була висунута концепція, істота якої полягає в наступному. "Великі цикли можна розглядати як порушення і відновлення економічної рівноваги тривалого періоду. Основна причина лежить в механізмі накопичення, акумуляції і розсіяння капіталу, достатнього для створення нових основних продуктивних сил".2 Згідно прогнозу Н. Д. Кондратьєва, після економічної кризи 1920-1921 рр. світове господарство вступає в низхідну смугу великого циклу, що провіщає надзвичайно великі господарські потрясіння. Це передбачення повністю виправдалося: в 1929-1933 рр. гігантська руйнівна хвиля захлеснула світову економіку.
Приблизно через півстоліття - в 1974-1975 рр. відбулося найглибше за післявоєнний період падіння виробництва. Ця обставина знов нагадала про великі цикли, знайдені Н.Д.Кондратьевим [2].
Була проведена періодизація "великих циклів". Кожний з них має п'ять фаз: 1) депресія, 2) пожвавлення, 3) під'їм, 4) процвітання і 5) стабільність. Кожна фаза має тривалість від 8 до 12 років. У зв'язку з цим були уточнені тимчасові відрізки протікання довгих хвиль:
1-а хвиля: від депресії 1772-1783 рр. до нестабільності 1812-1825 гг.;
2-а хвиля: від депресії 1825-1838 рр. до нестабільності 1866-1873 гг.;
3-а хвиля: від депресії 1873-1885 рр. до нестабільності 1913-1929 гг.;
4-а хвиля: від депресії 1929-1938 рр. до нестабільності 1966-1974 гг.;
5-а хвиля: від депресії 1974-1982 років... Н.Д.Кондратьев попереджав, що "великі цикли" можуть повторюватися "за інших рівних умов". Проте життя, як відомо, вносить численні поправки. До того ж концепція довгих хвиль не є універсальною теорією, покликаною пояснити всі економічні факти. Разом з тим вона є важливим науковим інструментом вивчення довготривалих закономірностей соціально-економічного розвитку [2].
Сучасні вітчизняні і зарубіжні дослідники внесли немало нового в концепцію "великих циклів". Перш за все підтвердилася нерівномірність і циклічність науково-технічного прогресу. Але не знайдений зв'язок довгих хвиль з оборотом основного капіталу. Було помічено, що характер цих хвиль обумовлений довготривалими коливаннями норми прибутку: періодами її зниження і зростання на протязі приблизно 50 років. При тривалому падінні норми прибутку (що відображає зниження ефективності економіки) нагромаджуються такі істотні суперечності, що звичайні хвилі середньої тривалості не можуть їх дозволити. Тільки під час "великих депресій" відбуваються глибокі структурні зміни в продуктивних силах і соціально-економічних відносинах.

4. Росія: криза 90-х років

В основі економічних криз лежить різке порушення нормального співвідношення пропозиції і попиту товарів і послуг в масштабі макроекономіки. Таке порушення може з'явитися в двох варіантах. В першому варіанті, який ми вже розглянули, виробництво товарів і послуг і їх пропозиція на ринку значно обгонить попит населення. Тепер нам належить проаналізувати другий варіант, при якому платоспроможний попит обгонить пропозицію. В другому випадку наступає незвичайний для мирного розвитку країн Заходу криза недовироблення. Саме така криза мала місце в нашій країні в кінці 80-х - початку 90-х років. Що є цим феноменом?
Кризи перевиробництва і недовироблення мають деякі загальні риси. В обох випадках загальна криза охоплює все національне господарство. При цьому погіршуються параметри розвитку економіки: відбуваються банкрутства підприємств, росте безробіття, збільшений попит на кредитні засоби викликає підвищення банківського позикового відсотка. Проте набагато Істотніше за відмінність. На Заході переважають циклічні Кризи. У нас же протікає, видно, нерегулярна криза (немає ознак циклічності, за багато останніх десятиріч не було аналогічних явищ). Головна ж специфіка кризи в Росії і його незвичність полягає в тому, що в індустріально розвинутій країні має місце не перевиробництво товарів і послуг, а їх величезний брак. Чим це пояснюється?
Перша причина полягає в тому, що в СРСР держава повністю монополізувала економіку і базувала її на постійному дефіциті засобів виробництва для цивільних галузей господарства і предметів споживання. Що ж дивного в тому, що логічним продовженням і завершенням такого дефіциту з'явилася криза недовироблення?
Іншою причиною кризи стала глибока деформація структури народного господарства. Ми знаємо, що така деформація - слідство переважаючого зростання I і III підрозділів, слабого розвитку II підрозділу і сфери послуг.
Негативну роль зіграла орієнтація на переважно I екстенсивний розвиток народного господарства. Передумови кризи недовироблення виникли ще в 70-х роках, коли екстенсивний шлях розширеного відтворювання став вичерпувати свої можливості, що позначилося на зниженні темпів збільшення рівня національного доходу. Якщо середньорічні темпи приросту національного доходу в нашій країні в 1966-1970 рр. склали 17,8 %, то в 1971-1975 рр. - 5,7, в 1976-1980 рр. - 4,3, в 1981-1985,гг. - 3,2 і в 1986-1990 рр. - 1,3 відсотки.
Особливо значним було падіння виробництва в паливних і сировинних галузях промисловості. Тут і у ряді інших галузей добувної і переробляючої промисловості позначилася обмеженість природних ресурсів, зростаючі труднощі їх здобичі, а також важкі екологічні наслідки нераціонального використовування природних ресурсів. В результаті зниження рівня здобичі і переробки початкових засобів виробництва в першому підрозділі відобразилося на економічному зростанні в цілому.
Криза недовироблення багато в чому обумовлена застійним станом сільського господарства, продукція якого служить В; Початковою основою більше 2/3 фундації поточного споживання у складі національного доходу. Протягом 70-80-х років виробництво зерна, виляску-сирцю, цукрової буряк, картоплі і овочів знаходилося приблизно на рівні простого відтворювання. За оцінками фахівців, незадоволений попит населення на продукти харчування досяг 1/3 об'єму їх виробництва.
Сповільнене зростання виробництва предметів споживання протягом шести десятиріч привело до тому, що предмети споживання сталі складати тільки 25 % у всій продукції промисловості, а решта частки доводилася на засоби виробництва і військову продукцію (в країнах Заходу предмети споживання складають 35-45 % об'єму промислового виробництва).
Третьою причиною кризи недовироблення з'явилася глибоко помилкова економічна політика, яка проводилася в другій половині 80-х років і початку 90-х років. Ця політика була направлена на посилення матеріального стимулювання працівників і розширення соціальних виплат населенню. Вона повністю суперечила реальному стану економіки, оскільки виробництво товарів для населення швидко падало. В 1986-1990 рр. зростання грошової маси в суспільстві в шість разів обгонив збільшення валового національного продукту. Це привело до серйозного порушення закону грошового обігу. Прийшли в рух своєрідні "ножиці", леза яких - виробництво і купівельний попит - все більш віддалялися один від одного. Тільки в 1990 р., коли об'єм національного доходу зменшився на 4 %, грошові доходи громадян, навпаки, зросли на 17 відсотків. Такий процес посилився в 1991 році. В результаті в наявності було загострення кризи недовироблення, яка переплела з глибокою структурною кризою.
Який же перебіг економічної кризи в Росії періоду реформ?
По-перше, спад виробництва продовжується вже п'ять років (з 1990 р.). В Росії падіння виробництва ВНП в 1992 р. склало 20 %, в 1993 - 12, в 1994 - 15 %. Криза завдала колосального збитку нашій національній економіці. В 1994 р. валовий внутрішній продукт в порівнянні з 1991 р. знизився на 40 %, а продукція промисловості - на 44 %. Все це позначилося на зниженні місця економіки Росії в системі міжнародних координат. По величині створюваного ВВП наша країна замикає десятку найбільших країн світу, а за розміром ВВП на душу населення ми випереджаємо Індію і Китай, але відстаємо від таких південноамериканських країн, як Мексика і Бразилія. За об'ємом промислового виробництва Росія знаходиться на 5-м місці в арі (після США, Японії, Китаю, Німеччини), проте в розрахунку I кожного жителя вона входить в другу десятку.
По-друге, зовнішній перебіг кризи недовироблення в ході реформ дещо змінився. З одного боку, в результаті швидкого інфляційного зростання цін купівельна спроможність населення різко і сильно знизилася і стала віддавати від пропозиції товарів і послуг. З іншої ж сторони, вітчизняне виробництво предметів споживання безперервно падає. Купівельний попит значною мірою покривається за рахунок імпорту зарубіжних товарів. У результаті недовироблення вітчизняних товарів і послуг не усунено. Навіть я великих надходженнях з-за кордону за три роки реформ товарний дефіцит повністю не усунений. За даними обстеження 130 міст Росії, насиченість споживацького ринку, наприклад, продовольчими товарами підвищилася У50 % в 1992 р. тільки до 88 % в 1994 році.
По-третє, якщо на Заході під час економічних криз держава різко усилює свою регулюючу дію на ріс і пропозиція, то в Росії (особливо в 1992-1994 рр.) держава самоусунулася від активної протидії спаду вітчизняного виробництва. Ставка робилася на стихійний нок. Але цей розрахунок себе не виправдав. Складена урядом Програма "Реформа і розвиток російської економіки в 1995-1997 роках" виходить з того, що в 1996 р. спад в промисловості припиниться. Які заходи можуть допомогти подолати кризу, це - предмет подальшої розмови в інших розділах [3].
Уряд РФ розробив довгострокову програму розвитку країни на найближчі десять років, мета якої — досягти щорічних темпів економічного зростання як мінімум 4-5%, на цій основі добитися підвищення рівня життя населення до рівня середньорозвитих країн, скоротити майнову диференціацію, збільшити середній клас, зробити його переважаючим в суспільстві, сформувати правову державу, що гарантує захист основних прав і свобод людини.
Обговорення програми розвитку в рамках загальноросійської дискусії про стратегію економічного розвитку Росії дозволило зробити декілька вельми важливих висновків.
Існуючі умови розвитку і тенденції, що складаються, говорять про те, що у Росії є шанс здійснювати стійке зростання на рівні 5% за умови активізації інноваційної діяльності. Тоді, приблизно за 10 років, можна буде вирішити поставлені актуальні задачі. І вирішальну роль тут повинна зіграти держава.
Згідно розробленому фундацією «Ліберальна місія» прогнозу цей термін розпадається на три етапи.
Перший етап — найважливіший — приблизно з 2000 по 2003 рр. Його основні задачі — подолання кризи недовіри до уряду і поліпшення інвестиційного клімату. Темпи приросту ВВП в цей період будуть незначні, приблизно 2—3% >:В рік, можливо збільшення безробіття, що пов'язано з жорсткою бюджетною політикою, заходами по вирівнюванню умов конкуренції, ліквідації збиткових підприємств. В цей період повинне також відбутися оздоровлення банківської системи і відновлення фінансових ринків.
Приблизно з 2004 р. повинен початися другий етап прискореного розвитку ринкового сектора і збільшення інвестицій. В цей період темпи приросту ВВП повинні збільшитися до 4—5%, не буде збиткових підприємств, зникнуть неплатежі і бартер. Інвестиції ростимуть більш високими темпами, їх щорічний приріст складе 6—7%, збільшаться частка продукції оброблювальної промисловості в експорті і частка виробничого устаткування в імпорті країни, істотно скоротиться вивіз капіталу.
На другому етапі можливі найзначущіші зміни в: соціального життя суспільства. Реальні доходи населення ростимуть на 2-3% в рік, інфляція складе не більше 5%, номінальні грошові доходи покриватимуть збільшення витрат населення. В цей же період планується завершити пенсійну реформу, реформи освіти, охорони здоров'я, житлово-комунального господарства.
Завершення структурної перебудови економіки і досягнення високих темпів економічного зростання можливе тільки на останньому, третьому етапі, який повинен початися близько 2008 р., а завершитися в 2010 р. На цьому етапі можливо досягнення темпів приросту ВВП на 7—8%, а реальних доходів населення — на 4—5%. Завдяки високим темпам приросту інвестицій в попередньому періоді, виникнуть умови для істотного зростання продуктивності праці [4].