ВІДЧУТТЯ – ПЕРВИННА ФОРМА 
ВІДОБРАЖЕННЯ ДІЙСНОСТІ
Загальні властивості відчуттів. Як ми відчуваємо. Органічні і тактильні відчуття
Відчуття - психічний процес відображення окремих елементарних властивостей дійсності, що безпосередньо впливають на наші органи почуттів.
На відчуттях засновані більш складні пізнавальні процеси: сприйняття, представлення, пам'ять, мислення, уява. Відчуття виявляються як би "воротами" нашого пізнання.
   Відчуттями зветься найпростіший, далі не розкладений психічний процес. Наприклад, якщо говорити про відчуття кольору, ми маємо на увазі однорідний колір, відволікаючись від величини і форми предмета.
   Відчуття - це чутливість до фізичних і хімічних властивостей середовища.
   Сприйняття і представлення , які виникли на основі відчуттів є й у тварин, і в людини. Однак відчуття людини відрізняються від відчуттів тварин. Відчуття людини опосередковані її знаннями, тобто суспільно-історичним досвідом людства. Виражаючи ті чи інші властивості речей та явищ у слові ("червоний", "холодний"), ми тим самим здійснюємо елементарні узагальнення цих властивостей. Відчуття людини зв'язані з його знаннями, які узагальнені досвідом індивіда.
   У відчуттях відбиваються об'єктивні якості явищ (колір, запах, температура, смак і ін.), їхня інтенсивність (наприклад, більш висока чи більш низька температура) і тривалість. Відчуття людини так само взаємозалежні, як взаємозалежні різні властивості дійсності.
Відчуття - перетворення енергії зовнішнього впливу в акт свідомості. 
Вони забезпечують почуттєву основу психічної діяльності, надають сенсорний матеріал для побудови психічних образів.
Нейрофізіологічні основи відчуттів. Окремі властивості предметів і явищ, що роблять вплив на наші органи почуттів, є подразниками, а процес цього впливу - роздратуванням.
 Нервовий процес, що виник у результаті роздратування, є збудженням.
   Органи почуттів, одержуючи вплив від подразників, перетворюють енергію зовнішнього роздратування у нервовий імпульс.
   Кожен орган почуттів (око, вухо, чуттєві клітки шкіри, смакові сосочки язика) спеціалізований на прийомі і переробці різних специфічних зовнішніх впливів.
   Основною частиною будь-якого органа почуттів є закінченням нервів що почувають. Звуться вони рецепторами (від лат. "recipere" - приймати).
   Від рецептора нервовий імпульс, який виник у ньому, по доцентрових (афферентних; від лат. "afferentis" - приносити) нервових шляхах попадає у відповідні ділянки мозку.
   Рецептори, що проводять нервові шляхи і відповідають ділянці в кори головного мозку є аналізаторами. Для виникнення відчуття необхідна робота всього аналізатора в цілому, отже, не можна сказати, що зорові відчуття виникають в оці. Тільки аналіз нервового імпульсу, що надходить від ока у відповідні ділянки кори головного мозку (потилична частина), приводить до виникнення зорового відчуття.
Діяльність аналізаторів умовно-рефлекторна. Сформований у корі головного мозку нервовий імпульс по центрових (ефферентних (від лат. "efferentis" - що виносить) нервових шляхах, надходячи на рухові чи секреторні механізми, приведе до тієї чи іншої відповідної реакції, викликає відповідне настроювання чутливості рецептора. Мозок, який одержує зворотний сигнал про діяльність рецептора, безупинно регулює його роботу.
   Органи почуттів нерозривно зв'язані з органами руху. Наприклад, у процесі зорових відчуттів око робить безупинні рухи, як би обмацуючи предмет. Нерухоме око практичне сліпе.
   Таким чином, процес відчуттів - це не одноактне пасивне відображення тієї чи іншої властивості, а активний процес, складна діяльність аналізаторів, що має визначену структуру. Діяльність різних аналізаторів взаємозалежна. Сукупність всіх аналізаторів є сенсорною сферою психіки людини.
   Відчуття не тільки несуть інформацію про окремі властивості явищ і предметів, але і виконують функцію, що активує мозок. (Відомі випадки, коли у хворого залишався діючим лише один орган почуттів - око, та, коли хворий закривав це око, єдиний канал, що зв'язує його з навколишнім світом, він негайно засипав.)
Класифікація відчуттів. У залежності від розташування рецепторів усі відчуття поділяються на три групи.
До першої групи відносяться відчуття, що зв'язані з рецепторами, що знаходились на поверхні тіла: зорові, слухові, нюхові, смакові і шкірні відчуття. Це екстерорецептивні відчуття.
   До другої групи відносяться інтерорецептивні відчуття, які зв'язані з рецепторами, що знаходяться у внутрішніх органах.    До третьої групи відносяться кінестезичні (рухові) і статичні відчуття, рецептори яких знаходяться в м'язах, зв'язках і сухожиллях - проприорецептивні відчуття (від лат. "proprio" - власний).
   У залежності від модальності аналізатора розрізняються наступні види відчуттів: зорові, слухові, шкірні, нюхові, смакові, кінестезичні, статичні, вібраційні, органічні і болючі. Розрізняються також контактні і дистантні відчуття. 
Загальні психофізіологічні закономірності відчуттів. Робота шкірного аналізатора має свої специфічні закономірності. Поряд з цим усі види відчуттів підлеглі загальним психофізіологічним закономірностям.
   Для виникнення якого-небудь відчуття подразник повинен мати визначену величину інтенсивності. Мінімальна величина роздратування, яка викликає ледь помітне відчуття, є абсолютним нижнім порогом відчуття. Здатність відчувати ці самі слабкі роздратування є абсолютною чутливістю. Вона завжди виражається в абсолютних числах. Наприклад, для виникнення відчуття тиску досить впливу 2 мг на 1 кв.мм поверхні шкіри.
   Верхній абсолютний поріг відчуття - максимальна величина роздратування, подалі збільшення якої викликає зникнення відчуття чи  болюче відчуття. Наприклад, дуже голосний звук викликає біль у вухах, а надвисокий (по частоті коливань понад 20000 Гц) - викликає зникнення відчуття (чутний звук переходить в ультразвук). Тиск    300 г/кв.мм викликає біль.
   Поряд з абсолютною чутливістю варто розрізняти відносну чутливість - чутливість до розрізнення інтенсивності одного впливу від іншого. Відносна чутливість характеризується порогом розрізнення.
Поріг розрізнення, чи диференціальний поріг, - відчуває ледь мінімальне розходження в силі двох однотипних подразників.
   Поріг розрізнення - це відносна величина (дріб), що показує, яку частину первісної сили подразника треба додати (чи зменшити), щоб одержати ледь помітне відчуття зміни в силі даних подразників.
Нижні і верхні абсолютні пороги відчуттів (абсолютна чутливість) характеризують межі людської чутливості. Але чутливість кожної людини змінюється в залежності від різних умов.
Так, входячи в погано освітлене приміщення, ми спочатку не розрізняємо предмети, але поступово під впливом даних умов чутливість аналізатора підвищується.
   Знаходячись у напаленому  приміщенні чи в приміщенні з якими-небудь запахами, ми через якийсь час перестаємо помічати ці запахи (знижується чутливість аналізатора).
   Коли з погано освітленого простору ми попадаємо до яскраво освітлений простір, то чутливість зорового аналізатора знижується.
   Зміна чутливості аналізатора в результаті його пристосування до діючого подразника є адаптацією.
Різні аналізатори мають різну швидкість і різний діапазон адаптації. До одних подразників адаптація відбувається більш швидко, до інших - повільніше. Більш швидко адаптуються нюхові і тактильні аналізатори. Повна адаптація до запаху йоду настає через одну хвилину. Через три секунди відчуття тиску відбиває тільки 1/5 сили подразника (пошук окулярів, зрушених на чоло, - один із прикладів тактильної адаптації). Ще повільніше адаптуються слухові, смакові і зорові аналізатори. Для повної адаптації до темряви необхідно 45 хвилин. Після цього періоду зорова чутливість збільшується в 200 000 разів (найвищий діапазон адаптації).
   Явище адаптації має доцільне біологічне значення. Воно сприяє відображенню слабких подразників і охороняє аналізатори від надмірного впливу сильних подразників.
   Чутливість залежить не тільки від впливу зовнішніх подразників, але і від внутрішніх станів.
   Підвищення чутливості аналізаторів під впливом внутрішніх (психічних) факторів є сенсибілізацією. Так, наприклад, слабкі смакові відчуття підвищують зорову чутливість. Це пояснюється взаємозв'язком даних аналізаторів, їхньою системною роботи.
   Сенсибілізація, загострення чутливості, може бути викликано не тільки взаємодією відчуттів, але і фізіологічними факторами, введенням до організму  тих чи інших речовин. Наприклад, для підвищення зорової чутливості істотне значення має вітамін А.
Чутливість підвищується, якщо людина очікує той чи інший слабкий подразник, коли перед ним висувається спеціальна задача розрізнення подразників. Чутливість окремої людини удосконалюється в результаті вправи. Так, дегустатори, спеціально вправляючи смакову і нюхову чутливість, розрізняють різноманітні сорти вин, чаю і можуть навіть визначити, коли і де виготовлений продукт.
   У людей, позбавлених якого-небудь виду чутливості, здійснюється компенсація (відшкодування) цього недоліку за рахунок підвищення чутливості інших органів (наприклад, підвищення слухової і нюхової чутливості в сліпих).
   Взаємодія відчуттів в одних випадках приводить до сенсибілізації, до підвищення чутливості, а в інших випадках - до її зниження, тобто до десенсибілізації. Сильне збудження одних аналізаторів завжди знижує чутливість інших аналізаторів. Так, підвищений рівень шуму в "голосних цехах" знижує зорову чутливість.
   Одним із проявів взаємодії відчуттів є контраст відчуттів.
   Контраст відчуттів - це підвищення чутливості до одних властивостей під впливом інших, протилежних властивостей дійсності. 
Наприклад, та сама фігура сірого кольору на білому тлі здається темною, а на чорному - світлою.
   Іноді відчуття одного виду можуть викликати додаткові відчуття. Наприклад, звуки можуть викликати колірні відчуття, жовтий колір - відчуття кислого. Це явище називається синестезією. 

               Особливості окремих видів відчуттів
   Зорові відчуття - відчуття кольору і світла (перепадів яскравості).
Для зорових відчуттів необхідний вплив електромагнітних хвиль на зоровий рецептор - сітківку ока.
   Кольори, що відчуваються людиною, поділяються на хроматичні (від  гречок. "chroma" - колір) і ахроматичні - безбарвні (чорний, білий і проміжні відтінки сірого кольору).
   У центральній частині сітківки переважають нервові клітини - колбочки, чуттєві до різних зон світлового спектра. Світлові (електромагнітні) промені різної довжини викликають різні колірні відчуття.
   Центральна нервова система людини має здатність класифікувати розподіл світлової енергії, що попадає в око. Колір - це психічне явище, а не властивість електромагнітної енергії, це відчуття людини, яке викликано різною енергією.
   Існує трикомпонентна теорія кольорового зору, згідно якої усі різноманіття колірних відчуттів виникає в нас у результаті роботи лише трьох  рецепторів, які сприймають колір - червоного, зеленого і синього (колбочки поділяються на групи цих трьох кольорів). У залежності від ступеня збудження трьох вищевказаних кольорорецепторів виникають різні колірні відчуття. Якщо всі три кольорорецептори збуджені в однаковій мірі, то виникає відчуття білого кольору.
   До різних ділянок спектра наше око має неоднакову чутливість. Чутливість до синього кольору значно менше, ніж до зеленого і жовтого кольорів. 
   Ближче до краю сітківки розташовані нервові закінчення у виді паличок, які пристосовані до відображення періодів яскравості кольору - це інструмент сутінкового зору.
   У сітківці шкірного ока нараховується близько 130 млн. паличок і 7 млн. колбочок.
   В умовах досить яскравого висвітлення в роботу включаються колбочки, апарат паличок виключається. При слабкій освітленості в роботу включаються тільки палички. (Від чого при сутінковому висвітленні ми не розрізняємо хроматичні кольори, тобто колірне фарбування предметів.)
   Зоровий аналізатор має винятково високу чутливість. 
Для виникнення ледь помітного світлового відчуття досить кількох квантів світлової енергії.
   Корковою частиною зорового аналізатора є 17-е поле потилиці кори головного мозку, що побудована по екранному принципі, тобто різні крапки сітківки мають проекцію в різних крапках кори. 
Відразу маються нервові клітини, що поєднують зорові збудження.
   Для зорових збуджень характерна деяка інертність. Це є причиною виникнення послідовних образів - збереження сліду світлового роздратування після припинення впливу світлового подразника. (Від чого ми не зауважуємо перерв між кадрами кінофільму. Вони виявляються заповненими слідами від попереднього кадру.)
   Люди з послабленим апаратом колбочок погано розрізняють хроматичні кольори (цей недолік, описаний англійським фізиком Дальтоном, є дальтонізмом). Ослаблення роботи апарата паличок затрудняє бачення предметів у сутінковому висвітленні (цей недолік є курячою сліпотою).
   Різка зміна освітленості знижує зорову чутливість. На великих відстанях найкраще сприймаються чорні об'єкти на жовтому тлі. Колірна однотипність, як і різкі колірні контрасти, стомлює зір.
   Найбільше сприятливо гармонічне сполучення кольорів. Для робочої обстановки краща м'якість тонів, невелика колірна насиченість.
   При розрізненні об'єктів колірна їхня подібність може привести до утруднення їх диференціювання. Предмети одного кольору можуть бути помилково віднесені до однорідної групи об'єктів.
   Для найкращого колірного розрізнення оптимальні об'єкти з кутовий величиною 1-3 град.
   Слухові відчуття. Звукові хвилі, що діють на слуховий рецептор, являють собою згущення і розрядження повітря в результаті коливання предметів, що видають звуки . Ці коливання концентруються зовнішнім вухом і через слуховий прохід впливають на барабанну перетинку.
   Коливання барабанної перетинки передаються через систему кісточок середнього вуха (ковадло, молоточок і стремінце) у внутрішнє вухо, у якому знаходиться равлик (спіральне кісткове утворення). Равлик заповнений рідиною. У результаті періодичних коливань повітря виникають коливальні рухи рідини в равлику. Ці коливання і впливають на слуховий рецептор - орган Корти. Основною частиною цього органа є мембрана, що складається з 24 тис. волокон. Довжина цих волокон зростає від підстави равлика до вершини. Передбачається, що ці волокна відповідають на зовнішні звукові впливи за принципом резонансу. Резонуюче коливання того чи іншого волокна трансформується в нервовий імпульс, що відповідним чином інтерпретується у скроні кори головного мозку. Слухові відчуття відбивають висоту, силу і тембр звуку. Висота звуку визначається числом коливань джерела звуку в 1 с. (1 коливання в секунду виміряється в Гц). Орган слуху чуттєвий до звуків у межах від 20 до 20 тис. коливань у секунду. 
Але найбільша слухова чутливість лежить у межах 2000 - 3000Гц (це висота звуку, що відповідає лементу зляканої жінки).
   За верхнім порогом звуковий чутливості (тобто понад 20 000 Гц), розташовано ультразвуки.
   Пороги розрізнення звуків по їхній висоті складають 1/20 півтони (тобто розрізняється до 20 проміжних ступіней між звуками, які видаються двома сусідніми клавішами рояля). Інтенсивність слухового відчуття - голосність - залежить від інтенсивності звуку, тобто від амплітуди коливання джерела звуку і від висоти звуку.
   Поріг слухового відчуття окремої людини значно змінюється в залежності від різних обставин протягом невеликого проміжку часу. З віком відбувається зниження чутливості до звуків високої частоти.
   Шкірні відчуття. Шкірні відчуття підрозділяються на тактильні (відчуття дотику і тиски), відчуття болю, відчуття тепла й відчуття холоду.
   Кожний з цих видів шкірних відчуттів має свої рецептори    Тактильні відчуття - відчуття дотику і тиски.
   Тактильні рецептори найбільш численні на кінчиках пальців і язика. Якщо на спині дві крапки дотику сприймаються роздільно лише на відстані 5 см, то на кінчику пальців і язика вони сприймаються як роздільні на відстані 1 мм.
   У корі головного мозку найбільше широко представлені рецептори пальців рук (це зв'язано зі значенням рук у праці людини). 
   Температурні відчуття виникають від роздратування терморецепторів шкіри. Існують окремі рецептори для відчуття тепла і холоду. По поверхні тіла ці рецептори розташовуються нерівномірно, в одних місцях більш, в інших менш. Наприклад, до холоду і болю найбільше чуттєва шкіра спини і шиї, а до гарячого - кінчики пальців та язика. 
Різні ділянки шкірного покрову мають різну температуру.
   Болючі відчуття викликаються механічними, температурними і хімічними впливами, що досягають інтенсивності, здатної до руйнуванню організму. Болючі відчуття значною мірою зв'язані з підкірковими центрами, що регулюються корою головного мозку. Вони піддаються до деякої міри гальмування через другу сигнальну систему.
   Властива даній ділянці шкіри температура є фізіологічним нулем. Відчуття  тепла чи холоду виникає в залежності від співвідношення температури впливу з постійною температурою даної ділянки шкіри.
   Нюхові відчуття. Нюхові відчуття виникають у результаті роздратування частками пахучих речовин, що знаходяться в повітрі, слизистої оболонки носової порожнини, де знаходяться нюхові клітки. Коркові центри нюхового аналізатора знаходяться в скроневій області.
   Речовини, що дратують нюхові рецептори, проникають у порожнину носоглотки як з боку носа, так і з боку носоглотки. Це дозволяє визначити запах речовини як на відстані, так і той, що знаходиться в роті.
   Запахи впливають на формування відчуття смаку.
   Смакові відчуття. Усі різноманіття смакових відчуттів складаються з комбінації чотирьох смаків: гіркого, солоного, кислого і солодкого. 
Смакові відчуття викликаються хімічними речовинами, розчиненими в  слині чи у воді.
   Рецепторами смакових відчуттів є нервові закінчення, розташовані на поверхні язика - смакові сосочки. Рецептори смакових відчуттів розташовані на поверхні язика нерівномірно. Окремі ділянки поверхні язика найбільш чуттєві до окремих смакових впливів: кінчик язика чуттєвий до солодкого, задня його частина  - до гіркого, а краї - до кислого. Поверхня язика, так саме, як і слизувата оболонка носа, чуттєва до дотиків, тобто бере участь у формуванні тактильних відчутті.
   Коркові центри смакового аналізатора знаходяться в скроневій області.
   У результаті голодування значно підвищується чутливість до солодкого і знижується чутливість до гіркого і кислого.
   Кінестезичні, чи рухові, відчуття - м'язові відчуття (від гречок. "kineo" - рух).
   У трудових процесах найбільш істотні відчуття, які зв'язані з рухом руки. Особливу роль при цьому грає великий палець руки, що, протиставляючи іншим пальцям, утворює як би крапку відліку (при сприйнятті величини і форми відчутних предметів). Дотик - це комплексне сприйняття, що складається зі сполучення рухових і тактильних відчуттів. Особливо важливу роль грають рухові відчуття  при формуванні образів і в мовній діяльності. Корковими центрами рухового аналізатора є області передньої центральної звивини. 
При здійсненні рухів у цю область кори надходять імпульси, які сигналізують про швидкість рухів і напругу м'язів. 
   Рухові відчуття людини дуже точні, на їхній основі здійснюється постійна нервова регуляція м'язів у кожен момент здійснення рухів. Якщо рухові рецептори порушуються, то людина не може здійснити рух без зорового контролю.
   Статичні відчуття - відчуття положення тіла і простору відносно напрямку сили ваги, відчуття рівноваги. Рецептори цих відчуттів знаходяться у внутрішнім вусі.
   Рецептором обертальних рухів тіла є напівкульні канали внутрішнього вуха, які розташовані в трьох взаємно перпендикулярних плоскостях. При  прискоренні чи уповільненні обертального руху рідина, що заповнює напівкульні канали, натискає (за законом інерції) на чуттєві волоски, що викликають відповідне збудження. Переміщення в просторі по прямої лінії відбивається в отолітовому апараті. Він складається з чуттєвих кліток з волоссям, над якими розташовані отоліти (подушечки з кристалічними включеннями). 
Зміна положення кристалів сигналізує мозку напрямок прямолінійного руху тіла. Напівкульні канали й отолітовий апарат є вестибулярним апаратом. Він зв'язаний зі скроневою областю кори і мозочком за допомогою вестибулярної галузі слухового нерва.
   Сильне перезбудження вестибулярного апарата викликає нудоту, тому що цей апарат зв'язаний із внутрішніми органами.
   Вібраційні відчуття виникають у результаті відображення коливань від 15 до 1500 Гц у пружному середовищі. Ці коливання відбиваються всіма частинами тіла. Вібраційна чутливість підвищується в людей, що втратили зір.
   Для людини вкрай стомлюючі і навіть хворобливі вібрації порядку 5 Гц.
   Органічні відчуття - відчуття, які зв'язані з інтерорецепторами, які розташовані у внутрішніх органах. До них відносяться відчуття ситості, голоду, ядухи, нудоти, болю і т.і.
   Інтерорецептори зв'язані з корою через підкіркові утворення - гіпоталамус. Органічні відчуття не дають точної локалізації, а іноді носять підсвідомий характер. Сильні негативні органічні відчуття можуть дезорганізувати свідомість людини.

Використання знань про закономірності
відчуттів  у слідчій практиці
Знання закономірностей відчуттів сприяє більш кваліфікованому розслідуванню злочинів. Наприклад, проводячи слідчий експеримент, слідчий повинний враховувати, що чутливість залежить від ряду факторів (від тривалості перебування в даній обстановці, від впливання рядів подразників, від досвіду людини і його фізіологічного стану).
   У ряді випадків несумлінність показань виявляється в результаті їх невідповідності порогам чутливості. Так, наприклад, якщо людина, що дає показання затверджує, що вона не помітила різниці у вазі між двома шухлядами, а перевірка показала, що ця різниця значно перевищує різницевий поріг, тобто є підстава засумніватися в правдивості показань. При цьому варто мати на увазі, що оптимальною умовою розрізнення є таке розходження між подразниками, що в кілька разів перевищує поріг розрізнення (оптимальний поріг розрізнення). Показання про колірні якості об'єкта, що сприймався в сутінковому висвітленні, повинні оцінюватися критично. 
   Іноді слідчий може виявити необґрунтовану недовіру до різних показань двох свідків тої самої події. Наприклад, відомо, що повна адаптація до темряви настає через 30 - 40 хв. Якщо один свідок був цілком адаптований до темряви, а інший знаходився в цих умовах лише кілька хвилин, то показання останнього будуть неточними, неповними. Однак це не дає підстави виявляти до нього недовіру.
   Адаптація до запаху (наприклад, до газу) може бути причиною бездіяльності в аварійній ситуації. Але якщо підозрюваний затверджує, що він не помітив значної зміни сили якогось звукового подразника, ті слідчий, знаючи про низьку адаптацію до звукового подразника, слушно засумніватися в істинності цього твердження.
   Іноді свідки дають неточні показання через контраст відчуттів. 
Наприклад, свідки одного злочину затверджують, що злочинець був одягнений у білий костюм і був дуже високим. У дійсності вони бачили людину середнього росту, у сірому костюмі на чорному тлі.
   Нерідко контрастне виділення яскравих кольорів, яскравих вогнів, що горять на тлі нічної темряви інтерпретується як наближеність об'єкта. Відомі випадки, коли свідки затверджують, що транспорт проїхав вночі по найближчій дорозі, хоча в дійсності він проїхав по більш вилученій дорозі.
   Задача слідчого - відтворити всі істотні умови, в яких відбувалося відображення окремих властивостей предметів і явищ, і врахувати основні закономірності чутливості.

ЗМІСТ КОНТРОЛЬНОЇ РОБОТИ

Питання які розглядаються у контрольній роботі:

1.	Як ми відчуваємо
2.	Органічні і тактильні відчуття
3.	Загальні властивості відчуттів